1000 miles deník - Českem do cíle
Poté co jsem projel napříč celé Slovensko, čekala mě ještě o kus delší část trasy přes Česko. Delší, ale určitě ne náročnější. Navic jsem disponoval jednou velkou výhodou, většinu zrádných úseků jsem znal ze své první účasti na Mílích.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000959-8d6938d697/38-2.jpeg?ph=9638d3660c)
Den osmý - Neděle 7. července
Měla
to být noc za odměnu. Za tu všechnu dřinu na Slovensku. A mělo
mi to ulevit od bolesti. Místo toho jsem ráno z postele málem
nevstal. S vypětím všech sil jsem nešel polohu, ve které mi pod
lopatkou zuřivě nepíchalo a já se mohl postavit na nohy.
V půl
šesté už jsem tlačil kolo z vesnice zpátky na trasu. Můj pohyb
se rovnal rychlosti vysloužilého šneka. Takhle bych byl v cíli tak na
konci prázdnin. Zavolal jsem kamarádovi fyzioterapeutovi. Prý
skřípnutý nerv mezižeberních svalů. Jet se s tím určitě dá,
ale bolesti se asi dokonce nezbavím.
Zhruba 30 kilometrů do
Strážnice jsem jel víc jak 5 hodin. Terén byl docela nepříjemný,
ale za normálních okolností bych to dal za polovinu času. Na malém
kopečku před městem mě předjíždí i skupina důchodců. Hlavou
se mi honí černé myšlenky. Myšlenky na konec v
polovině.
Za Strážnící už to docela jelo, samá rovina. To
mě trochu uklidnilo. Netrvalo to však dlouho. Traser pro nás
vymyslel procházku po rybářské stezce kolem řeky Moravy. Deset
kilometrů s bonusem v podobě miliardy komárů. Za plného odpoledního slunce. Vůbec si nedovedu představit kolik jich tu musí být
večer.
Na konci toho krvelačného utrpení pociťuji náhle velkou úlevu.
Nevím jak se to stalo, ale bolest v zádech najednou skoro
zmizela. Píši kamarádovi a on, že jsem tedy asi měl
zablokované žebro, a že se žebro vrátilo kam má. Natřásáním
na kole se to zázračně upravilo. Míle zkrátka léčí!
Najednou
letím po trase jak ohnivý šíp. Prosvištím Lanžhotem a začínám
uvažovat o noční jízdě až do CP2 Jevišovka. Nakonec to beru s
rozumem, za šera se ukládám v přístřešku u Dianina chrámu v
Lednicko-valtickém areálu. Zítra je taky den.
Před usnutím
ještě vzpomínám na všechna zvířata co jsem dneska cestou
potkal. Ráno jsem na louce vyplašil krátce po sobě dvě početné
rodinky divočáků, odpoledne mi dělal chvíli společnost
majestátní pan čáp a za celý den jsem viděl snad 50 zajíců.
Těším se na zítra, mimo jiné bych měl projíždět kolem
vyhlášené "vajíčkové" podpory na Šatově.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000841-0523605238/20240708_124357.jpeg?ph=9638d3660c)
Den devátý - Pondělí 8. července
Ráno vstávám
klasicky o páté a v půl šesté už jsem na trase. Sviští mi to
stejně jako včera odpoledne. Na snídani jsem v Mikulově a před
desátou v CP2 Jevišovka. Ve správný čas na správném místě.
Znovu mi totiž upadla páčka přehazovačky. Kutilské řešení od
pána z pod Vtačníka nevydrželo. Jedna dobrá duše z osazenstva
Cépéčka vlastní kouzelný kufřík, z kterého vylovuje oba
vypadlé šroubky. Problém je vyřešen, páčka drží jak
přibitá, teď už snad definitivně.
Za Jevišovkou vede trasa
podél další jihomoravské řeky - Dyje. Tentokrát však po
příjemné široké cestě bez komárů. Zas tak zadarmo to, ale
není. Chvílemi jedu i polem mezi kukuřičnými klasy, nechybí
pasáže s dvoumetrovými kopřivami. Ve chvíli, kdy přejíždím
Dyji po lanovém mostě, neváhám a vrhám se do jejích chladivých a průzračných vod.
Opouštím řeku a projíždím mezi vzorně upravenými
vinicemi na Česko-rakouském pomezí. Má příští zastávka se
jmenuje Šatov. Ve vínem proslavené moravské vesnici se nachází
všemi opěvovaná neoficiální podpora vyhlášená míchanými
vajíčky. A skutečně, zvěsti neklamaly. Vajíčka výborná,
chlazený Birell taky. Nechce se mi, ale po půlhodině se zvedám a
upaluji dál. Několik dalších Mílařů naopak zůstává a ve stínu naspává deficit z uplynulé noční jízdy.
Projíždím
jednou z nejkrásnějších lokalit na trase - Národním parkem
Podyjí. Výhledy jsou úchvatné, jedna z nejstarších vinic v
Evropě - Šobes - taky. Krásný je i Vranov nad Dyjí, kam k večeru
sjíždím. To se o následné Vranovské přehradě rozhodně říci
nedá. Zdejší restaurace vypadají jak ve zlatých devadesátkách.
Mám vcelku hlad, ale raději vezmu s povděkem rohlík se šunkou co
vezu z Mikulova. Koukám na mapu a stanovuji si dnešní cílovou destinaci -
vesnici Bítov, téměř na konci přehrady.
Cestou tam ještě
asi třikrát vyjedu na kopec a sjedu zpátky k vodě. Zhruba v
polovině mě dojíždí Honza, kterého jsem poprvé viděl v
Šatově. Vypráví mi, že první čtyři dny na Slovensku jel s
jedním Angličanem, který s ním na Míle přicestoval z Londýna.
Angličan sám vážící asi 60 kilo si koupil těsně před závodem
v Decathlonu laciné skoro 20-kilové kolo, které ověsil zhruba
stejně těžkou bagáží. Jakýmsi zázrakem tenhle pojízdný tank
dotlačil až do Zvolenu, kde své trápení na pokraji totálního
vyčerpání ukončil.
V Bítově ulehám na školním hřišti
a těším se na další den, který mě mimo jiné zavede do mých
oblíbených Slavonic.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000843-90cb290cb3/20240709_140847.jpeg?ph=9638d3660c)
Den desátý - Úterý 9. července
Dnes ráno jsem si
trochu přispal. Nutně jsem se potřeboval pořádně nasnídat a
nakoupit i nějaké jídlo na cestu. Bítovský Coop otevíral až v
půl sedmé.
Od dnešního dne bych měl mít jednu
nespornou výhodu - znalost trasy. V protisměru jsem tady jel v roce
2021. Skončil jsem tehdy přesně u Bítova. Byl jsem tehdy z mnoha
důvodů zcela demoralizován a úsek před Bítovem se mi vůbec
nelíbil.
Tentokrát to bylo přesně naopak. Proplétání se
lesy a loukami na Česko-rakouském pomezí, často opět kolem Dyje,
bylo stejně jako včera Podyjí nádherné. Snad jedině slézání
dolů k Dyji od Grázlovy vyhlídky bych si odpustil. Cesta v tomto
terénu každopádně ubíhala dost pomalu a kdyby to šlo takhle
dál, z plánovaného oběda ve Slavonicích by byla spíš večeře.
Za rakouskou vesnicí Luden se to naštěstí změnilo. Zbývajících
20 kilometrů víceméně po asfaltce, šlo jako po másle.
Oběd
ve Slavonicích jsem si chtěl opravdu užít. Měl jsem hroznou chuť
na něco asijského a byl jsem ochotný tomu obětovat víc času než
obvykle. Na náměstí vyhlížím nějaké vietnamské bistro.
Nakonec můj pohled upoutá cedule s nabídkou vegetariánského Poke
v jedné bio-ezoterické kavárně. Rozhodnu se zariskovat, obvykle
jsem k podobným podnikům dost nedůvěřivý.
Výsledek
byl nakonec ohromující, lepší Poke jsem snad nejedl. Neváhám a
pokračuji čerstvě upečeným dortem s výbornou kávou. Slavonice
mi splnily sny, bylo to ve finále ještě lepší něž jsem si
představoval.
Zbytek dne se mi šlape jedna báseň. Kousek za
Slavonicemi obdivuji krásu jednoho z domků v keramikou proslavené
Maříži. Před třemi lety nás jeho majitel provedl po zahradě.
Následuje hrad Landštejn. Cesta Českou Kanadou neskutečně ubíhá.
Začínám uvažovat, že bych to mohl natáhnout až do Chlumu u
Třeboně. Nakonec svou odpolední krasojízdu ukončuji za soumraku
ve vesnici Mníšek na začátku Třeboňska. Koupu se v rybníce a
ukládám ke spánku v přístřešku u dětského hřiště.
Zajímavostí dnešního dne bylo, že jsem nepotkal jediného
Mílaře. Na druhou stranu podle polohy zaslaných večerních SMS se
jich v mém okolí pohybuje docela požehnaně..
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000845-8a24d8a250/20240710_055111.jpeg?ph=9638d3660c)
Den jedenáctý - Středa 10. července
Vstávám před 5,
rychle se balím a vyrážím vstříc krásám ranního Třeboňska,
krajiny stovek rybníků. A skutečně, před mými očima se
odehrává fantaskní podívaná. Za východu slunce projíždím po
hrázích a kochám se pohledy na obří hejna vodního ptactva.
Divoké kachny, husy...kormoráni, volavky, labutě. Dostávám se do míst, kde mám jeden rybník na levé straně a druhý
napravo. Nemůžu se té krasy nabažit, přesto však musím spěchat
dál a nijak se nezastavuji. K mému překvapení není na cestách
mezi rybníky skoro žádné bahno, takže to opravdu
odsýpá.
Na snídani zastavuji, tak jako dosud každý
den v Coopu v Chlumu u Třeboně. Dříve jsem tento obchodní
řetězec považoval za poněkud podřadný. Teď, po deseti dnech
pravidelných nákupů to vidím jinak. Dá se zde koupit spousty
kvalitních potravin.
Za Chlumem projíždím kolem zatopených
pískoven u Suchdola nad Lužnicí. Při pohledu na průzračnou vodu
mám velké nutkání se zastavit a vykoupat. Bylo by to však
zdržení, dnes chci dojet minimálně do Českého Krumlova.
Až
k Borovanům to jede, kilometry naskakují, čas plyne zpomaleně.
Lehký oběd si dávám v bufetu u Žižkova památníku, společnost
mi dělá jeden mladší Mílař. Brzy však vyráží na trať a já
za ním. Ani né za hodinu zčerná nebe a spustí se bouřka. Od
druhého dne na Slovensku poprvé. Trochu zmoknu, ale pak se mi
podaří schovat pod kousek přesahující střechy u nějaké
stodoly. V tu chvíli začne krupobití. Na vlastní oči vidím co
jsou to kroupy velikostí pingpongových míčků. Neštěstí to
netrvá dlouho a já mohu zase vyrazit. Čekají mě nepříjemné
stezky podél Stropnice a Malše. V obou případech s hrozbou pádu
do vody.
Nakonec to není tak hrozné a já se někdy po
čtvrté dostávám do Boršova k Vltavě. S velkými obavami
monitoruji různé meteorologické stránky. Většina z nich se
shoduje, že po osmé přijde něco velkého. Tomu bych se tedy rád
vyhnul. Přede mnou je Svatojakubská cesta podél Vltavy a především
výjezd na Kleť a následný sjezd do Krumlova.
Po Svatojakubské
se pohybuji jak to nejrychleji jde, občas v sedle, více pěšky.
Když jsem tu šel před třemi lety v opačném směru, přišlo mi
to daleko horší. V 17.50 jsem v Třísově připraven na výstup na
Kleť. Nasedám na bike a drtím to co to jde. A ono to kupodivu jde.
Nevím, kde se to ve mně vzalo, ale nahoru k rozhledně jsem z 90%
vyjel v úžasném čase hodina dvacet minut. Cestou jsem si vymyslel
motivační pokřik - Když nemůžeš, tak TADEJ!...zkráceně
prostě jen TADEJ!
Nahoře se vůbec nezdržuji a pádím dolů do
Krumlova. Kupodivu ani cestou dolů nevymyslel traser žádnou
záludnost a já ještě před osmou projíždím po lávce nad
Vltavou do centra města. Našel jsem si vytouženou vietnamskou
restauraci a usadil se ve chvíli, kdy to začalo. O síle bouře co
se venku honila, zatímco já se uvnitř cpal výborným
bunbo-nam-bem, jsem se přesvědčil následující den. Noc jsem
strávil pod střechou ve vstupním portále do nějaké střední
školy.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000847-4093c4093f/20240711_142149.jpeg?ph=9638d3660c)
Den dvanáctý - Čtvrtek 11. července
Vstávám,
jak je poslední dny zvykem, před 5. V půl šesté tlačím
kolo na Křížovou horu nad Krumlovem. Ve vzduchu je cítit vlhkost
pozvolna se uvolňující z nasáklé země. Vjíždím do lesa a
registruji první překážky přes cestu. Aha, ty popadané stromy,
to bude asi následek včerejší bouře. Není to ale zatím nic tak
hrozného.
Najíždím na silnici, která mě má přivést k
mostu přes Vltavu. Proti mě jede auto a jeho řidič volá, že
tudy neprojedu. Ale projedu, musím. Překážka je skutečně
masívní, aspoň tři velké smrky za sebou přes silnici. Beru to
velkým obloukem okolním lesem. Terén je svažitý, takže to
rozhodně není nic snadného. V tu chvíli ještě netuším, že
podobných překážek mě dnes čekají desítky.
Na CP3
přijíždím díky tomu daleko později než jsem si plánoval. Toto
cépéčko je vlastně taková samota se zázemím jednoho domu a
několika stanů. Včera v noci tady prý bylo opravdu veselo. Na
přespání sem dorazilo snad deset Mílařů a měli co dělat, aby
v té šílené bouřce udrželi stany na zemi. V době mého
příjezdu jich zde ještě stále pár bylo.
Mám velký hlad,
takže beru za vděk chlebem s hořčicí a brzy vyrážím na steč
dalším polomům. Ty přes silnici či široké lesní cesty už mě
nechávají úplně chladným. Co mě však opravdu štve jsou
překážky na nádherném singletracku u sjezdovky nad Lipnem. Za
normálních odolností by to bylo parádní svezení. Singletrack je
skvěle vyprojektovaný a tudíž sjízdný i na naloženém kole.
Škoda těch polomů.
Kolem poledne jsem u Coopu ve Vyšším
Brodě. Celé dopoledne nešel ve městě proud, teď už naštěstí
nefungují jen mobilní sítě. Provedu náležitý nákup energie a
vyrazím směr Vítkův kámen. Přesně vím co mě čeká. Těžká
rubárna po kopcích nad Lipnem, minimálně stejně chození jako
ježdění. Nakonec to uteče rychleji než jsem čekal.
Odpoledne
už svištím kolem bývalých plavebních kanálů na západním
konci Lipna. Cesta ubíhá oproti dosavadní části dne až
neuvěřitelně rychle. Reálně se rýsuje možnost dojet až do
Strážného. Nakonec obsazuji přístřešek asi 6 kilometrů před
městem. Zásob na večeři mám dost a zítra ráno akorát dojedu
na snídani k benzínce před Strážným.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000851-86ffe87001/20240712_163316.jpeg?ph=9638d3660c)
Den třináctý - Pátek 12. července
Jak
jsem si včera vysnil, tak se taky stalo. Ještě před 6 parkuji
bike u benzínky a objednávám obligátní kafe, respektive dvě, a
k tomu sladké pečivo. Sebou beru tradičně plněnou
bagetu, sladkosti a velkou lahev Magnesie. Kolik už jsem
jich od prvního dne vypil? Určitě nejméně 20. A fungují, svaly
mě vůbec nebolí.
Přede mnou je úsek do Kašperských hor. Víc
než 40 kilometrů zvlněným terénem po víceméně dobře
sjízdných cestách. Kochám se okolní krajinou a přemýšlím co
všechno si v kašperském Coopu nakoupím. Bude to víceméně
poslední větší obchod na cestě do cíle. Dál budou už jen
benzínky a restaurace.
V Kašperkách na náměstí registruji
minimálně 6 různě polehávajících a posedávajících Mílařů.
Provádím zrychlený nákup. Cpu se svojí oblíbenou trojkombinací - broskev, banán a kakaový lipánek. Opakovaně kontroluji
meteomapy. Vypadá to, že zhruba za hodinu by mělo začít chcát a
jen tak by nemělo přestat. Pro jistotu kupuji igelitové pončo.
Za
Kašperkami to není jednoduché. Nejdříve výjezd na Šibeniční
vrch, pak prudký sjezd k Otavě a následný dlouhý, víceméně
pěší, výstup na Velký Babylon. Odměna za vynaložené úsilí
čeká o pár kilometrů dál. Výborné jídlo v restauraci Rovina
si pamatuji z návštěvy před třemi lety. Ani tentokrát
nezklamali, něco pořádného teplého do žaludku už jsem skutečně
potřeboval.
Po kafíčku uháním dál, vstříc nejvyššímu
bodu trasy na českém území. Výstup na Pancíř je vlastně úplná
sranda. Do sedla pod vrcholem se dojede po mírně skloněné
asfaltce a poslední 2 kilometry se jednoduše vytlačí kolo nahoru k
vysílači.
To cesta dolů zabrala překvapivě dost času.
Nějak jsem na to mrcasení se po hřebenu úplně zapomněl. Po
sedmé jsem každopádně dole v údolí u vodárenské nádrže
Nýrsko. Čeká mě už jen přejezd posledního šumavského
hřebínku a finální sjezd do plánovaného nocoviště v Chudeníně.
Tahle vesnice je věrná svému jménu, opravdu nic výstavního.
Neštěstí se mi podaří najít zastrčený přístřešek u místní
základní školy. Čeká mě předposlední noc celých Mílí. Skoro se tomu ani nechce věřit, jak blízko jsem už cíli...
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000853-ee80fee811/20240713_070511.jpeg?ph=9638d3660c)
Den čtrnáctý - Sobota 13. července
Vstávám před 5 a tentokrát to není žádná hitparáda. Nejen, že mi na podložku pod karimatkou v noci přilezli nechutní slimáci, ale ještě drobně prší. S balením a malou snídaní tudíž nespěchám. Oboje dokončuji akorát ve chvílí, kdy přestane pršet. Čeká mě asi 25 kilometrů hlavně po loukách na Folmavu. Tento bývalý slavný hraniční přechod je dnes jednou velkou kýčovitou vietnamskou tržnicí. Jsou zde však dvě velké benzínky, a to je přesně to co nutně potřebuji. Tedy stačí mi jen jedna z nich. Ale za to pořádně. Energii tady čerpám skoro hodinu.
Moc dobře vím teď bude následovat. Nejdřív ostrý výstup na Čerchov a pak ještě nekonečné kodrcání po kamenité hřebenovce k zřícenině hradu Starý Herštejn. Oboje zvládám až s nečekanou lehkostí. Jako bych paradoxně měl ke konci víc sil než na začátku na Slovensku. Hodně mi pomáhá kofein. Dvě kafe na benzínce a dvě další u stánku v Caparticích ve mě probudili zvíře. Už chápu proč si dávají profíci během Tour de France za jízdy espressa.
Můj rozlet přerušil defekt. Za Herštejnem najednou koukám, že mám měkké přední kolo. Nechce se mi to hned opravovat. Dofukuji a doufám v dojezd někam k hospodě. Nakonec mám kliku, uniká to pomalu, takže doletím po úžasně rychlých štěrkových lesních cestách až na Rozvadov. K restauraci u staré celnice. Zde zabíjím dvě mouchy jednou ranou. Lepidlem píchlou duši a obřím hamburgerem velký hlad.
V sedm jsem zpátky na trati a živím naději na co největší zářez do nitra Českého lesa. Čím víc dneska najedu, tím dřív budu zítra v cíli. Jenže bum, další defekt. Tentokrát to byla zadní duše a kolo okamžitě sedělo na ráfku. Jsem totálně demoralizovaný. No nic nezbývá než obrátit bike vzhůru kolama, sundat zadní, stáhnout plášt a zalepit duši. Díra je veliká. Mám obavy, aby to drželo. Naštěstí právě v tu chvíli projíždí kolem Honza, starý známý z Bítova. Taky měl dneska patálie s pláštěm a duší, byl kvůli tomu dokonce až v Domažlicích. Koupil tam dvě náhradní duše a jednu mi dává. Tisíceré díky!
Na nocleh nakonec zastavuji již za tmy v jedné malé osadě s dřevěným kostelíkem na jehož prahu si ustýlám. Do cíle mi v tu chvílí zbývá 110 kilometrů.
![](https://9638d3660c.clvaw-cdnwnd.com/7cc42df65b4c3b6ce0a7e40b43145832/200000855-2dcde2dce3/20240714_081407.jpeg?ph=9638d3660c)
Den patnáctý - Neděle 14. července
Tentokrát vstávám už
ve 4, ještě za tmy. Sbaleno mám v cuku letu. S vědomím, že dnes
je poslední den mi to jede jako po másle. Kochám se východem
slunce. Blížím se k poslednímu kopci na trase. Za normálních
okolností bych výstup na Dyleň považoval za docela náročný a
nepříjemný úkol. V kontextu toho, co již mám za sebou, je to
naprostá sranda.
Co však sranda není, jsou některé neskutečně
blátivé cesty před Dylení. Moc dobře se pamatuji jak jsem byl ze
zdejšího bláta vyděšený před třemi lety. Teď je to ještě
daleko horší. Na jedné z cest by se mohl klidně odehrát
wrestlingový bahenní zápas. Naštěstí se to dá vždy odejít
lesem, ale jsou to zatraceně dlouhé procházky.
Na vrcholu
Dyleně jsem kolem 11. Přede mnou je odhadem nějakých 6 až 8
Mílařů, se kterými jsem se míjel včera i dnes. Ne, nebudu s
nimi závodit. I tak, ale z vrcholu sjíždím po náročné kamenité
cestě. Mám radost jak mě těch 1600 kilometrů zocelilo. Technicky
jsem na tom o dost líp než na začátku, to bych to raději
sešel po svých. Hodně jsem toho okoukal od "tanečníka" - borce
na celopéru co sjede i ten nejšílenější terén a ještě přitom
vypadá jako nějaký umělec.
Dole pod kopcem zapínám
turbo a s výkřiky TADEJ se řítím vstříc cílovému oblouku a
vytouženým bramborákům. Brzy mě čeká neoficiální podpora od
manželky a tchýně. Když k ní dorazím dvakrát se ujišťuji, že
nakrmili taky všechny Mílaře přede mnou, aby to bylo spravedlivé.
Ano 6 jich bylo, jeden na koloběžce! Cpu do sebe koláče a zapíjím
to výborným kafem. Na nějaké vyprávění není čas. Přede mnou
je posledních 52 kilometrů, nebo taky 1:32 celkové
vzdálenosti.
Stejně snadný jako byl samotný úvod je i dojezd.
Vlastně taková odpolední nedělní vyjížďka.
Kolem půl páté
už ho vidím. Oblouk. Zdá se to neskutečné. Já jsem to dokázal.
Chce se mi smát a zároveň brečet. Přijíždím pod oblouk,
zvedám nad hlavu bike a dávám volný průchod všem emocím. Do
ruky mi vrazí pivo a bramboráky. Cpu se a průběžně gratuluji
všem Mílařům co přijeli chvíli přede mnou. I když jsem
vlastně s žádným z nich vyloženě nejel, pořád jsme se
potkávali.
Pak už jen sprcha, poděkování pořadatelům
a návrat domů. Cestou v autě už jsem prakticky rozhodnut. Příští
rok pojedu znovu. Severní trasu, ať to mám komplet.